Salut, sunt Chris Morgan.
Bine ați venit în cea de-a doua etapă a unei călătorii de neuitat
de-a lungul Alaskăi,
pentru a urmări viața urșilor de aici.
Studiez urșii de ani de zile și în prima parte a documentarului,
eu și cameramanul Joe Pontecorvo am petrecut o vară
în mijlocul celei mai mari concentrații
de urși bruni din lume.
Vara fiind pe sfârșite,
am pornit spre nord, spre Anchorage,
cel mai mare oraș din Alaska.
Nu mă așteptam să văd un urs aici.
Nu este prea bine.
Ursule!
Acest urs caută frenetic ceva.
Se comportă de parcă și-ar fi pierdut puiul.
Mai bine urc în barcă.
Aceștia sunt urșii ultimei frontiere.
O să fie mai greu
pentru mine, pentru Joe, cât și pentru urși
în timp ce ne îndreptăm spre nord,
în partea a doua a serialului "Urșii ultima frontieră"
URȘII ULTIMEI FRONTIERE
Orice călătorie, cât de lungă, începe cu un prim pas.
A mea a început când am stat prima dată față în față
cu această creatură deosebită.
Urșii sunt creaturi puternice, inteligente, complexe,
dar insuficient înțelese.
Alaska e unul din ultimele locuri din lume
suficient de sălbatic pentru ca urșii să prospere.
Toate cele trei specii de urși din America de Nord
se găsesc aici - ursul brun, ursul negru și ursul polar.
Mă numesc Chris Morgan.
Mi-am dedicat jumătate din viață
studierii și conservării urșilor.
Acum pornesc într-o călătorie de 4.800 km...
în inima lumii urșilor.
Împreună cu mine este prietenul meu, cameramanul Joe Pontecorvo.
Fixez camera asta scumpă pe motorul tău.
Împreună vrem să separăm mitul
de realitate și să înțelegem această creatură complexă...
A văzut un alt urs,
dar pentru că el este contra vântului
nu-l poate recunoaște.
Pentru a înțelege mai bine personalitatea lor,
să vedem la fața locului cum trăiesc astăzi,
și ce le rezervă viitorul,
urșilor ultimei frontiere.
Începem călătoria
într-o zonă izolată din peninsula Alaska.
Rămas izolat, acest țărm îndepărtat a devenit
un oraș al urșilor.
În ultimele luni, eu și Joe Pontecorvo
am trăit aici
printre acești urși bruni uriași.
Am aflat multe despre aceste animale.
Dar acesta este doar un sfert din habitatul urșilor din Alaska.
Și ca să fie și mai captivant,
a venit vremea să ne îndreptăm spre nord.
DRUMUL SPRE NORD
Cum va fi vremea?
Va fi noros cam toată ziua.
Poate o să plouă mai târziu, dimineața,
și poate și după-masă.
Dar vom atinge 65 ceea ce este bine.
Vântul o să bată cu 66 km/oră.
Un urs care a traversat drumul
a fost lovit de o mașină,
aproape de interecția străzii 19 cu Gamble.
Oficialitățile au luat măsuri să reducă numărul
întâlnirilor cu urșii.
Dovezile precum tomberoanele...
săritul gardului de către urși în curțile oamenilor...
Oficialitățile au prins un pui
care aparține unei ursoaice brune care a fost omorâtă...
Alaska e țara urșilor!
Acesta este cel mai îndepărtat
habitat al urșilor.
Și totuși, în acest oraș aglomerat,
sălbăticiunile prosperă.
Anchorage este un oraș mare,
cel mai mare din Alaska.
Dar pare mic în comparație cu imensitatea statului.
Este un oraș de coastă
la poalele unui Parc Național uriaș.
Este confluența
la care sălbăticiunile ajung în curțile oamenilor.
Elanii și urșii negri
s-au infiltrat în această așezare.
Au pus stăpânire pe asfalt și peluze.
Dar s-ar putea să fie prea mult
chiar și pentru Anchorage.
Orașul se confruntă cu o criză de identitate.
Oamenii vin în Alaska
să vadă sălbăticiuni.
Dar un oraș, prin natura sa...
se dezvoltă continuu.
La granița cu Parcul Național,
câinii sunt cei care dau primii alarma când văd un urs negru,
la furat.
Acești pui se strecoară în liniște,
pe străzi și prin curți
în căutarea unei mese.
Totuși, în timp ce sare gardurile,
reușește să atragă
o mulțime de curioși.
Este un cartier curat.
Nu prea avem gunoi.
Am văzut câteva tomberoane, ceea ce nu e bine.
Unde putem merge?
Pentru Rick Sinnott, de la "Pescuit și Vânătoare"...
Da, arată ca o curte pentru urși.
Este abia marți.
Acolo!
Acest urs negru
a devenit un vizitator regulat.
Rick vrea să fie sigur că nu va avea belele.
Dar să țină pasul cu el e destul de greu.
Ursulețul nu are nicio treabă
să se cațere pe garduri de trei ori mai înalte decât el
și urmărirea lui este destul de dificilă.
Oamenilor din Anchorage li s-a spus
să țină goale căsuțele de hrănit păsările, până la primăvară.
Dar urșii adulmecă semințele
căzute și îngropate în solul de dedesubt și le caută...
așa că se întorc la locurile știute din sezonul trecut.
Semințele pentru păsări par ceva nepotrivit pentru urși,
dar sunt pline de proteine și grăsimi,
o gustare apetisantă pentru un urs negru.
Încercăm să fim arbitri
ai interfeței dintre civilizație și oameni pe de o parte,
și natură și sălbăticiuni pe de altă parte,
dar aici în Anchorage granița aceasta e dificilă
pentru că suntem toți interconectați.
Acolo, acolo.
E înconjurat de căsuțe de hrănit păsările.
De asta s-a suit acolo.
Căsuțele sunt sus de tot,
dar asta nu contează pentru un urs.
Se cațără în copac, se cațără pe peretele casei.
Vor cu orice preț semințele.
Este incredibil că pot ajunge la o căsuță de hrănit păsările
agățată atât de sus, la nivelul etajului doi.
Ați putea crede că nu o poate ajunge.
Priviți ce înalt este copacul.
Se cațără pe peretele casei
dacă este nevoie, dar acești copaci
sunt mult mai potriviți.
Pe pământ sunt foarte multe semințe.
Da, da, le doboară,
le doboară.
Este ultimul loc unde te aștepți să găsești un urs.
Aici sunt mereu oameni prin preajmă,
este un cartier circulat, dar ei sunt aici.
Vezi,
așa se întâmplă în aceste cartiere?
Da.
Adevărat?
Urșii vin aici
de câteva ori pe vară.
Probabil te sună toți vecinii.
Nu toată lumea este surprinsă, mulți oameni
se bucură de acest lucru și nu sună.
Le e frică că-i vom împușca sau muta,
și ei doresc să-i aibă prin preajmă o perioadă scurtă,
să se bucure de prezența lor, să le facă fotografii.
Alții însă sunt consternați,
nu sunt bucuroși de ce se întâmplă.
Așa că avem semnale de la ambele tabere,
atât de la cei care nu se bucură
cât și de la cei care se bucură,
toți ne informează.
Interesant. Ce faci în situația asta?
Ce urmează?
Uneori când suntem aproape de parc,
la două, trei străzi, îi alungăm, dar alteori...
dacă încerci să-i alungi de aici, aleargă în cerc,
se cațără în orice copac din calea lor.
Poți să stai toată ziua
și să-i alungi dintr-un copac în altul.
Nu e bine. Îmi pierd vremea.
Este obositor și neproductiv.
Da.
Doar îl urmărim o vreme.
Ursul ar putea sta aici câteva ore
cocoțat în copac la 6-9 metri înălțime
foarte confortabil,
pentru că se folosește de crengile mai subțiri...
deși este de 200 de ori mai greu decât o veveriță.
Copacul este un mic refugiu
față de oameni și alți urși.
Se folosește de el ca de un scut
înainte să fugă în zone deschise.
În multe orașe porumbeii și șobolanii
s-au adaptat cu oamenii și au devenit o problemă,
dar în Anchorage, este vorba de elani și urși
care s-au adaptat cu oamenii.
Le mănâncă fructele,
sau le împrăștie gunoiul,
sau le amenință copiii.
Rick și echipa sa au devenit arbitrii
în acest joc nesfârșit dintre oameni și sălbăticiuni.
Echilibrul este fragil,
și nu întotdeauna știi dacă ai făcut mișcarea corectă.
În cealaltă parte a orașului, Jessy Coltrane, partenera lui Rick, patrulează și ea.
Ai văzut
un urs negru alergând acum?
Nu, nu am văzut.
Bine.
Nu e o slujbă regulată de la nouă la cinci,
chiar dacă am lucrat toată ziua,
timpul normal de lucru,
în perioada amintită.
Jessy de la "Pescuit și vânătoare".
Creierul tău e în alertă mereu.
Sunt ca un radar pentru gunoaie.
Când patrulez printr-un cartier,
văd numai tomberon, colivie de hrănit păsările, tomberon,
hrană de câini...
Sunt devotată orașului,
dar și sălbăticiunilor de aici și oamenilor de aici.
Așa că e vorba mai mult de o viață, decât o slujbă.
O să-i iau
și o să-i pun în acel câmp dincolo de stradă,
unde vor fi în siguranță.
Așa nu vor fi loviți de mașini și sunt în spatele gardului.
Acesta continuă să mă lovească în cap!
Pe măsură ce Anchorage se dezvoltă, devine mai greu, și pierdem habitaturi.
Mai multe drumuri, mai multă dezvoltare.
Lucrurile devin mai provocatoare.
Oamenii apreciază sălbăticiunile din oraș.
Chiar și cei care spun, "Vino să iei ursul din curtea mea."
Dacă-i întreb,
l-ai fotografiat mai întâi,
și ai trimis pozele familiei și prietenilor?
Ei răspund, desigur.
Mai bine pleacă!
Pleacă de aici.
Unul din lucrurile observate
anul acesta, legat de urși,
este că tot mai mulți s-au localizat în zona de mijloc.
Oamenii din acele cartiere
nu sunt obișnuiți să vadă urși, așa că sunt mai fermi
în cererile de a îndepărta urșii.
Da, îl văd. Pot folosi scara?
Sigur.
Din păcate, când urșii
își găsesc drumul spre mijlocul orașului rareori îl mai găsesc la întoarcere,
fără ajutor.
Nu, este acolo,
e doar un ursuleț.
Chiar dacă nu este un pericol pentru siguranța publică,
pentru că urșii nu fac nimic rău,
simpla lor prezență determină oamenii să se panicheze.
Pot trece prin curtea ta?
Doamne, asta a durut.
Să vedem ce este.
Este mai curat decât ultimul...
Este o fetiță.
Probabil că s-ar fi învârtit pe aici
pe timpul verii.
Ca să plece din cartier,
trebuie să traverseze 4-6 străzi.
Nu făcea nimic.
Nu e cazul s-o doborâm.
Este în favoarea ei să plece,
s-o ducem de aici.
Să mergem înainte să se trezească...
și ar fi bine să avem un gaz anestezic.
Din păcate, nu există un loc prea bun
unde să duci un urs.
Încercăm s-o ducem
cât mai departe de oameni și cartiere.
O ducem până la marginea parcului Chugach.
Ce crezi? 180 kg?
170? 180?
E un băț.
Pe aici.
Se trezește.
Întâi își revine partea din față,
apoi mai lent cea din spate.
Este destul de trează.
Nu a căzut prea rău.
Cred că se va mișca
sau se va trezi
în 45 de minute, maxim.
Ce crezi? Da.
Hei, Jessy?
Să mai stăm un pic și s-o îndemnăm
s-o ia spre pădure.
A plecat!
Poți alerga cu camera, Joe?
Este ciudat, te învârți prin cartier,
când este atâta spațiu aici.
Munții asigură hrană sălbăticiunilor,
elanilor, urșilor negri, urșilor bruni,
mai bine decât curțile oamenilor.
Chiar acum acest urs brun mare...
Dacă există gunoi sau căsuțe de hrănit păsările,
sau îngrășământ, sau grătare,
care atrag urșii, atunci vor avea
necazuri.
Priviți!
Nu e bine. Ne e bine deloc.
Pleacă, pleacă.
Este dincolo de remorcă.
Frumos!
Ar putea sta acolo?
Nu.
Sunt sute de kilometri de poteci
prin Anchorage,
bătute atât de oameni cât și de sălbăticiuni.
Da, este surprinzător,
pentru că toate aceste poteci,
sunt doar un fel de
petic sălbatic înconjurat
de zone de locuit...
Ce crezi? Este câine sau urs?
Câine, cred.
Asta arată mai mult a urs.
Ar putea fi ambele. Cea care a-i găsit-o?
Cea găsită de mine arată ca de urs,
iar cea găsită de tine probabil este de câine.
Ok, plauzibil. Să mergem.
Anchorage este unul din puținele orașe
cu o populație sănătoasă de urși bruni.
În timpul sezonului de somoni,
potecile sunt bătute preponderent de urși bruni.
Dar nu știi niciodată unde sunt,
până nu dai de ei.
În general, urșii bruni evită oamenii,
frecvent ieșind de pe potecă,
atunci când trec oamenii.
Urșii negri în schimb,
au învățat să se adapteze
mult mai repede.
Îndrăzneala asta a devenit o provocare
pentru Rick și echipa lui.
Urșii sunt foarte curioși
și experimentează, învață repede,
la fel ca noi.
E uimitor ce găsești în gunoiul oamenilor,
și apoi începi
să vezi acest gunoi ca pe o oportunitate.
Pleacă!
Nu-i e frică de noi.
Pleacă!
Fugi! Fugi!
Mă surprinde că nu avem
sute de urși
hălăduind pe străzi,
cercetând tomberoanele,
transformând viața tuturor într-un iad.
Sunt doar câțiva.
Va doborî asta -
semințe de floarea soarelui -
O va răscoli.
Un urs negru este ca un raton de 100 kg.
Nu vrei să te pui cu ei,
dar ei nu caută...
ei nu omoară oameni în modul defensiv.
Nu ne bazăm pe asta ci încercăm
să rezolvăm problema reducând gunoiul,
și nu numai împușcându-i sau mutându-i.
În ciuda a tot ce fac Rick și Jessy,
realitatea este că urșii de aici
vor deveni tot mai urbani.
Ce înseamnă asta?
Un urs care
instinctiv se asigură în ambele sensuri
când traversează strada?
Știu când gunoiul zilnic
este în raza lor de acțiune?
O ursoaică cu pui
are raza de acține de câțiva kilometri.
În oraș, asta înseamnă că puii vor învăța să se simtă bine
indiferent de mediul înconjurător.
Oamenii au capacitatea
deosebită de a controla
mediul lor înconjurător, după cum știți.
Dacă te muți în țara urșilor,
asta înseamnă că iei orice
aparține acestei zone?
Sau o faci pas cu pas,
lucru care-ți permite
să trăiești în această zonă sălbatică?
Sau ești tentat,
să controlezi mediul înconjurător în care trăiești?
Problema se reduce la întrebarea
câte sălbăticini sunt dispuși oamenii din Anchorage să tolereze?
Puii de urs negru își părăsesc mamele
devreme, cam la un an și jumătate,
mult mai devreme decât puii de grizzly.
Așa că acești ursuleți vor învăța foarte repede cum să se hrănească.
Dieta lor se bazează în principal pe plante,
dar mănâncă și insecte
ori de câte ori au ocazia.
Salut, ursule!
Această familie își petrece probabil multe zile
în zona cartierelor.
Aici, în liniștea parcului,
este precaută când mă apropii.
E clar un urs obișnuit cu oamenii.
Își petrece mult timp în acest cartier.
Pun pariu că se duce după hrană în curțile caselor
mult prea des, din păcate.
Toți urșii au propria personalitate.
Acesta abia a dat o raită pe la un buștean și nu-i pasă
că suntem aici.
Vreau să știe că suntem aici. Hei, ursule!
E bine, suntem aici, doar noi.
Interesant este că
pare mai puțin îngrijorată
când ne aude vocile.
Dacă aude doar mișcare, în tufiș,
ar putea crede că e vorba de alt urs,
asta până vorbim,
și atunci își dă seama că e vorba de noi.
Unul din pui este
mult mai precaut, ceea ce-l va ajuta
mult în viață.
În sfârșit ajunge la mamă, mai mult din întâmplare,
plin de rumeguș.
Mi-am dat seama că este
o ursoaică neagră mai indolentă.
Nu se supără că ne aflăm aici.
Practic, s-ar putea să perceapă totul
ca pe o situație folositoare, pentru că pe aici sunt și urși bruni,
și probabil știe că noi îi vom ține pe aceștia la distanță.
Priviți, se joacă.
Doar asta știu acești pui.
Și asta e tot ce vor știi vreodată.
Au la dispoziție tot parcul
și își vor petrece întreaga viață
aici și în acele curți,
care înconjoară zona.
Este totuși incredibil.
Animale sălbatice într-o așezare urbană.
Pentru pui este un normal, nou.
Nu contează dacă e vorba de un copac sau un gard.
Se distrează cu muștele care le zboară pe la nas,
cât și cu cele care sunt la mii de metri pe cer.
Sper să fie un loc și pentru ei, în Anchorage.
Sper ca și alte orașe să învețe
să accepte urșii în același fel.
Privesc spre spațiile întinse
din interiorul Alaskăi,
adevărata sălbăticie
care m-a mobilizat din start.
A venit toamna și nu va mai trece mult
până când urșii vor pleca să ierneze.
Mă îndrept spre nord, spre Parcul Național Denali,
ca să aflu
cât de grea este viața pentru urșii de acolo.
Ei bine, o porcărie.
Motocicletele nu au acces în Parcul Național Denali,
doar vehiculele închise.
Este prea tentant
pentru urși, probabil.
Așa că a trebuit să schimb cele două roți pentru patru.
Arată bine.
Funcționează, da?
Funcționează bine. Da?
Bine, o iau.
În parc există doar un drum,
lung de 147 km și foarte dificil,
o picătură pe suprafața de șase milioane de acri ai parcului,
parc mai mare decât statul Massachusetts.
Problema sălbăticiunilor este altitudinea.
De la tundra de mai jos
până în zona alpină de deasupra,
fiecare nișă ecologică este ocupată.
Pentru a supraviețui,
trebuie să te miști...
să fii atent...
și mereu împreună.
Secretul supraviețuirii?
Animalele au nevoie de spațiu pentru a colinda.
Oile Dall sunt emblema parcului.
Diversitatea deosebită a parcului atrage
aproape 400.000 de vizitatori anual.
Trebuie să fii foarte atent, tot timpul.
Ai văzut? Ai filmat?
Nu fuge de noi.
Este agitată.
Este undeva în tufișuri.
I-am pierdut urma.
A parcurs ceva distanță.
Iat-o!
Am dat peste acest urs
care caută frenetic ceva.
Caută peste tot, adulmecă,
și mai scoate un mormăit furios.
Parcă face, "Pfu! Pfu!"
Se comportă ca alte femele
văzute de mine, care și-au pierdut puiul.
O să înaintez un pic.
Se mișcă de colo-colo și nu arată
de parcă ar fugi de un alt urs.
Dacă ar fi fost așa s-ar fi uitat în spate când și când.
Caută peste tot, răscolește locul.
Își caută puiul pierdut.
Își ține capul
și nasul în pământ, cercetează.
Și-a găsit puiul!
E minunat! Și-a găsit puiul!
Incredibil!
Când mi-am dat seama
că arată ca o femelă care-și caută puiul pierdut,
mă gândeam că puiul a fost omorât.
Dar arăta de fapt
ca o mamă care și-a pierdut puiul în acest stufăriș întins.
Uite cât de bucuroși sunt amândoi că s-au regăait.
Sunt mai mici decât urșii bruni
văzuți pe țărm.
Cei de aici au o blană mițoasă aurie
și picioare ciocolatii.
Culorile sunt obișnuite la femelele de aici.
Sunt numiți grizzly toklat după numele râului
care curge prin vale.
Minunat!
Verile subarctice sunt scurte.
Peste câteva săptămâni
Denali va fi în ghearele iernii.
Temperatura va scădea până la -60°C.
Animalele trebuie să fie inventive ca să supraviețuiască.
Pentru lupi și alți prădători din Denali,
este o perioadă a anului plină de bunăstare.
Ultima șansă pentru o masă ușoară.
Popândăii sunt ocupați să se îngrașe pentru la iarnă,
uneori dublându-și greutatea înainte de hibernare.
Cât încă mai e mâncare
lupii își ascund și ei prăzile
cu scopul de a avea mai mult timp pentru vânătoare
și probabil să aibă cu ce-și hrăni puii.
Vulpile roșii sunt prădători eficienți
și responsabile în principal
pentru controlul populație de rozătoare.
Au un auz deosebit,
iar simțul mirosului bine dezvoltat.
Vulpile sunt oportuniste,
și fură prăzile altor animale
dacă le dibuie.
Vara este vremea bunăstării
pentru vulpi,
pentru că deși iarna nu hibernează,
multe din prăzile lor o fac.
Sunt tot timpul cu nasul în pământ
și cu privirea extrem de iscoditoare.
Urechile mari sunt mereu atente după pradă.
Ei bine, aproape mereu.
Au destul timp și de joacă.
Arată așa de poznașe.
Astea două ar putea fi partenere.
Vulpile roșii sunt monogame
și frecvent fac pereche pe viață.
Este reconfortant
că sunt împreună în acest ținut uriaș.
Prima diferență constatată aici
față de urșii de pe țărm
este densitatea.
În Denali,
este de 20 de ori mai mică decât cea a urșilor de pe țărm.
Urșii sunt răspândiți
prin tot parcul și găsirea lor
este foarte solicitantă.
Doi pași înainte, trei pași înapoi.
Uite două culcușuri aici.
Probabil unul este culcușul femelei,
și acela este al puiului.
La piciorul tău e o movilă, Joe.
Probabil este un punct bun de observare.
Le oferă o vedere asupra întregii văi,
și ei sunt în siguranță față de concurență
și masculii mari care pot fi o amenințare pentru pui.
Este un loc foarte bun.
Își petrec restul sezonului păscând pe acest deal,
îngrășându-se pentru iernat
cât timp mai există fructe în tufișuri,
urmărindu-și vecinii care se îndreaptă spre oraș.
Priviți ce lăptos este râul.
Aluviunile sunt aduse
de la ghețari
și somonii nu pot supraviețui
în apa plină de aluviuni.
Mă gândesc la urșii de pe țărm care chiar acum
se îmbuibă cu somonii mari și grași.
Iar verii lor de aici, din zona interioară, mănâncă fructe de pădure.
Uite niște fructe pe care urșii le mănâncă cu plăcere.
Aceasta e una favorită.
Se numește fructul-ciorii.
Urșii
se vor concentra pe aceste fructe atât de intens,
încât pot mânca până la 10.000 pe zi.
Eu am mâncat 10.
Urșii grizzly au buze mari, prehensile,
ceea ce înseamnă că ele nu sunt prinse de gingie,
și sunt niște unelte foarte eficiente de apucat.
Mult mai eficiente decât degetele mele.
Absorb zahărul prin coaja fructului.
Uneori nici nu le zdrobesc.
Mereu mă gândesc
că acești urși supraviețuiesc
nu doar pe timpul verii,
ci și iarna când hibernează,
doar pe baza unei diete cu fructe, iarbă și semințe.
Urșii grizzly sunt foarte deștepți și adaptabili.
Își folosesc inteligent ghearele și mușchii labelor,
sunt capabili să diversifice
și să transforme majoritatea speciilor
disponibile în fiecare sezon, în hrană.
Acesta este tiparul succesului unui animal sălbatic,
care a supraviețuit atât de mult timp.
Au văzut cum ghețarii au venit și au plecat...
și ei sunt tot aici.
John Muir a scris cândva,
"Pentru iubitorii sălbăticiunilor, Alaska este unul
din cele mai minunate ținuturi din lume."
Pentru mine Alaska este un loc al singurătății.
Un loc unde renaști spiritual.
Chiar și aici în imensitatea parcului Denali,
teritoriul unei ursoaice se poate intersecta cu oamenii.
A mers pe această potecă probabil de când era pui.
Un miros particular a atras atenția ursoaicei,
iar puii sunt circumspecți,
cu ochii în patru
la autobuzul plin cu turiști.
Probabil acesta e felul în care mama
își educă progeniturile
cu mirosurile și sunetele ciudate ale lumii oamenilor...
îi învață, așa cum a făcut și mama ei,
că acești oameni nu sunt o amenințare.
Ce e asta?
Unde se uită?
Iat-o!
Este o mamă încrezătoare, iar puii ei sunt pe aproape.
S-a închis.
Istețule! Privește!
Șoferul le temperează curiozitatea
prin mișcări ușoare.
Cei doi par a fi o problemă.
Rareori vezi un urs grizzly în sălbăicie.
Dar să vezi cum se joacă chiar în fața ta,
este ceva deosebit.
Puii se joacă folosind forța,
dar cu o anumită afecțiune.
Este un lucru special
care face urșii
să fie atât de fascinanți și complecși.
Pentru unii din acești oameni,
s-ar putea să fie ultimii
grizzly sălbatici văzuți vreodată.
Astfel de momente pașnice
le lași în urmă în liniște, fără tragere de inimă.
Nimic nu pare indiferent și ușor pentru acești urși.
Nu-mi imaginez că iau vreodată pauză.
Probabil se hrănesc zi și noapte
până când vor intra la iernat.
Deja e frig,
e zece noaptea și poți simți
frigul din aer.
Nu aș vrea să fiu un urs care trăiește aici.
Este sfârșitul lui septembrie,
și iarna aproape a sosit,
iar urșii de aici deși rezistenți
nimic nu se compară cu zona nordică a Alaskăi.
Departe în nord, a evoluat o nouă specie de urs
care se descurcă bine într-o lume înghețată.
Mă îndrept spre ținutul ursului polar,
și pe uscat există un singur drum ca să ajungi acolo.
Autostrada Dalton.
Merge paralel cu conducta Trans-Alaska
pe distanța de 640 km.
Este cea mai îndepărtată autostradă din Statele Unite.
Până acum călătoria a fost destul de ușoară,
dar am ajuns în acest loc incredibil,
Cercul Polar Arctic -
la 66 de grade și 33 de minute, nord.
Mai am de parcurs încă 512 km
până la Golful Prudhoe...
și o grămadă de pietriș, peste tot.
În dimineața asta, aerul este foarte rece.
Cu fiecare kilometru
parcurs spre nord, temperatura scade
și iarna e tot mai aproape.
Sunt în Trecătoarea Atigun, un loc izolat
care traversează Munții Brooks.
Te duce dintr-o lume în alta.
În spate rămân molizii pitici,
și intri în acest ținut preistoric.
Este un deșert arctic.
Am văzut doar câțiva caribu pe lângă conductă,
Dar există câteva mii care hoinăresc prin tundră.
Diverse creaturi poposesc
de-a lungul acestei fâșii izolate de drum.
Voi poposi și eu pentru o noapte sau două.
Nu vă puteți imagina cât de sălbatică era zona
înainte de constrcția drumului.
Singurul motiv al existenței drumului
este pentru întreținerea conductei.
Locul e bătut de vânturi și dezolant.
Dar este și ținutul ursului grizzly.
Mai am de mers circa 240 km
până la capătul autostrăzii,
și parcă mă lupt cu timpul
ca să ajung în nord cât mai repede,
înainte ca vremea să se strice și locul să fie cuprins de iarnă.
Boii moscați se bucură
de ultimile zile de toamnă,
păscând iarba și frunzele
care mai exită încă.
Eschimoșii Inupiat
îi numesc "omingmak",
ceea ce înseamnă "cel cu barbă."
Eu trebuie să continui spre nord,
să profit de vremea încă bună.
Boii moscați însă,
se bucură de sosirea iernii.
Sunt construiți pentru frig
și prosperă la -50°C.
Mă fac să mă gândesc în ce m-am băgat.
Ultima porțiune de drum,
înainte de a ajunge la Golful Prudhoe, este complet moartă.
Te simți de parcă ai călători în țara nimănui.
După sute de kilometri parcurși,
brusc apare un semn de civilizație...
la orizont,
la capătul continentului.
Ai un sentiment ciudat
când vezi primele licăriri de lumină, prin ceața Golfului Prudhoe.
Nu arată ca un oraș normal.
Este o intersecție dintre parcarea de camioane și o stație spațială,
de la capătul drumului.
Nu mai poți înainta în Alaska.
Aici se termină totul.
Sunt ușurat să văd că există viață sălbatică
pe aceste dale uriașe de beton.
Și la fel ca micile noastre prietene din Anchorage,
aceste vulpi polare
sunt stăpânele împrejurimilor.
Este ceva specific spiritului lor.
Sunt acomodate
cu acest climat inospitalier și semnele lăsate de oameni.
Se pare că iau totul în glumă.
Nicăieri în călătoria mea nu am simțit impactul oamenilor
mai mult ca aici.
Aici, la capătul Oceanului Arctic,
într-unul din cele mai inospitaliere locuri de pe Pământ,
a apărut un oraș,
de opt ori mai mare decât Manhattanul și crește mereu.
Golful Prudhoe este cel mai mare câmp petrolier din America de Nord,
de unde se pompează 600.000 de barili de petrol pe zi.
Schimbarea climei
se simte puternic aici în Arctica.
Pare un loc și mai dezolant,
întins pe mai multe hectare
de metal rece și oțel.
Dar în umbra lui,
a acestui complex industrial uriaș,
se vede o licărire la orizont.
Oazele înghețate sunt casa ursului polar.
În curând oceanul va îngheța,
zilele se vor transforma în nopți...
și în timp ce restul bazei doarme,
începe sezonul urșilor polari.
Vor porni în întuneric,
la vânătoare, pe oceanul înghețat.
Acolo mă îndrept și eu,
spre unul din cele mai inospitaliere locuri de pe Pământ,
unde începe următoarea mea aventură.
Traducerea și adaptarea © Pogăru'